(untitled) (Науковий журнал «Наукові записки Національного університету «Острозька академія»: серія «Філологія», 2026)
У статті здійснено комплексний порівняльний аналіз романів англо-ірландської письменниці Меґґі О’Фаррелл «Гамнет» (2020) та «Шлюбний портрет» (2022). Доведено, що ці твори є цілісним мистецьким проєктом із феміністичної ревізії історії, який виходить за межі жанру біографічної прози (biofiction). Дослідження обґрунтовує доцільність застосування концепції історіографічної метафікції Лінди Гатчен, що дозволяє розглядати романи не лише як реконструкцію жіночих доль, а і як критику патріархальних механізмів історіописання. Метою дослідження є виявлення наскрізних тем та спільних наративних стратегій, які письменниця використовує для деконструкції патріархальних концептів та утвердження жіночої агентності. Методологічну основу складає поєднання феміністичної критики, історико-літературного та компаративного аналізу. Проаналізовано ключові наративні та стилістичні прийоми, що утверджують цінність жіночого досвіду. Зокрема, розглянуто стратегію децентрації чоловічої постаті (Вільяма Шекспіра) та використання теми тілесності у сприйнятті світу головними персонажками романів для валідації альтернативних, непатріархальних форм знання. На основі детального зіставлення образів Агнес Гетевей та Лукреції де Медічі виокремлено та схарактеризовано універсальні патерни патріархального контролю (об’єктивація, насильство, зведення жінки до функції) та форми жіночого спротиву (зв’язок із природою, тілесна агентність, інтуїтивне знання, творчість). Особливу увагу приділено аналізу фіналів обох романів як ключових елементів феміністичного проєкту. Простежено еволюцію авторських стратегій: від трансформації травми в мистецтво та зцілення через переосмислення канону в «Гамнеті» до радикального переписування трагічної історичної долі жінки у «Шлюбному портреті».