(untitled) (Науковий журнал «Наукові записки Національного університету «Острозька академія»: серія «Філологія», 2026)
Статтю присвячено дослідженню еволюції екологічного дискурсу та його впливу на суспільні процеси. Проаналізовано роль дискурс-аналізу у формуванні екологічної комунікації, громадської думки та державної політики. Висвітлено історичну трансформацію дискурсу: від повоєнної орієнтації на індустріалізацію та продуктивність до сучасних дискусій про екологічну безпеку й сталий розвиток. У роботі окреслено ключові теоретичні підходи, зокрема: концепцію влади і знання М. Фуко, критичний дискурс-аналіз Н. Феркло, еколінгвістику А. Стіббе, теорію суспільства ризику У. Бека, модель деліберативної демократії Дж. Драйзека та когнітивно-лінгвістичні моделі Г. Л. Чжена. Зазначені підходи дають змогу розкрити механізми конструювання екологічних істин, способи комунікації ризиків, а також роль дискурсу в легітимізації або критиці панівних ідеологій. У дослідженні висвітлено історичні зміни в термінології, роль фреймінгу та специфіку використання займенників в екологічній аргументації, а також емоційні складники, інтегровані в екологічні наративи. Проаналізовано подвійний фокус екологічного дискурсу: системну трансформацію на колективному рівні та індивідуальну відповідальність на особистісному. Розглянуто сучасні виклики, зокрема стрімкий розвиток цифрових комунікацій, поширення дезінформації та брак прозорості в екологічній звітності, що може зумовлювати грінвошинг і підривати суспільну довіру. Окрему увагу приділено критичній проблемі домінування технократичних наративів (зокрема пов’язаних зі штучним інтелектом), у яких пріоритет ефективності часто витісняє питання соціального добробуту та екологічного балансу. Авторки доводять, що переорієнтація на людські та екологічні потреби, забезпечення справедливості й інклюзивності, а також використання доступних комунікаційних інструментів дозволять аналізу екологічного дискурсу стимулювати більш достовірні та трансформаційні стратегії подолання екологічних криз.