(untitled) (Науковий журнал «Наукові записки Національного університету «Острозька академія»: серія «Філологія», 2026)
Стаття присвячена аналізу поколіннєвої пам’яті та кризи ідентичності у романі Л. Ердріч «Могутня Червона». Дослідження зосереджене на тому, як успадковані наративи, родинні історії, тілесні переживання та ландшафт формують суперечливий досвід метисної приналежності. У романі пам’ять постає не як стабільний архів, а як динамічна сила, що діє через мовчання, повтори, неусвідомлені жести та щоденні практики. Земля та ріка Ред-Рівер-Веллі функціонують як топоси пам’яті: вони зберігають сліди минулих поколінь і водночас спричиняють внутрішні конфлікти, повертаючи героїв до витіснених шарів досвіду. Особливий акцент зроблено на тому, як персонажі реагують на успадковану травму: через працю як ритуал стійкості, гумор як спосіб нейтралізації болю, родинну солідарність та пошук нових форм самоідентифікації. Жіночі й чоловічі лінії демонструють різні моделі переживання кризи приналежності, що коливаються між мовчазною витривалістю, тілесною пам’яттю та прагненням повернути собі голос. Роман пропонує модель ідентичності, яка постає не з «чистої» спадковості, а з багатошарового досвіду співіснування. Роман «Могутня Червона» демонструє, як поколіннєва пам’ять одночасно консолідує й розщеплює суб’єкта, створюючи простір для появи нових форм приналежності в метисному середовищі.