ОБРАЗ САЛОМЕЇ В УКРАЇНСЬКІЙ ЛІТЕРАТУРІ: ДЕМОНІЧНИЙ ТАНЕЦЬ ЮНКИ І МОТИВ ДЕКАПІТАЦІЇ (Науковий журнал «Наукові записки Національного університету «Острозька академія»: серія «Філологія», 2026)
У статті проаналізовано архетипний образ Саломеї та мотив декапітації, репрезентований у текстах художньої літератури та в образотворчому мистецтві. Візуальна та вербальна інтерпретація цього сюжету досить чисельна, вона трансформувалася від безіменної танцівниці, доньки Іродіади, до образу фатальної звабниці, а відтак сюжет замкнувся лише на постаті Саломеї. Міметичне насильство (за Р. Жираром) на ранніх етапах конструювання архетипного образу Саломеї витіснилося образом холоднокровної красуні доби fin de siècle, з елементами демонізації та еротизації образу. Найбільш яскраво ця теза відображена у візуальному відтворенні постаті Саломеї, яке рухалося від символічного зображення дівчини, яка танцює, до екстатичного образу жінки із девіантними маркерами. Українська література та мистецтво відгукнулися не чисельними інтерпретаціями образу Саломеї, проте досить цікавими реакціями на тексти інших культур. Найбільш знаковим авторським відтворенням архетипного образу Саломеї стала п’єса Оскара Вайлда, яка набула резонансу в українському культурному просторі. Театральна постановка «Саломеї» О. Вайлда у 1919 році у Києві спричинила низку поетичних реакцій, зокрема П. Филиповича, М. Зерова, а згодом на ці тексти своєю інтерпретацією Саломеї відгукнувся Є. Маланюк. Загалом в українській художній літературі архетипний образ Саломеї постає у негативній інтерпретації, де її трансцендентна й демонізована постать – уособлення концепту зла. Тож Саломея – це «солодке й необорне зло», як писав Є. Маланюк.