(untitled) (Науковий журнал «Наукові записки Національного університету «Острозька академія»: серія «Філософія», 2026)
Статтю присвячено дослідженню специфіки екзистенціалу війни та невідворотності «розлому буття». Зазначена онтологічна катастрофа постає як травматичний розрив тканини існування, де вчорашній світ не залягає на дно минулого, а стає майбутнім, що експлікується через руйнування звичних основ. Такий процес метафорично автором визначено як «вчора, яке завжди попереду». Метою дослідження є аналіз «буття в розломі», що розгортається в межах граничної ситуації, зумовленої війною. Методологічними засадами роботи стали: світоглядно-екзистенційні погляди К. Ясперса, герменевтична концепція «інтерпретуючої решітки» Й. Куліану, теорія «негативних зв’язків» Е. Іллуз та соціально-критичні ідеї Г. Маркузе, феноменологія насичених феноменів Ж.-Л. Маріона, філософія ризику А. Дюфурмантель та когнітивна антропологія К. Малабу. Наукова новизна полягає у концептуалізації поняття «екзистенціал війни» крізь призму нейрофеноменологічного підходу, що дозволяє переосмислити людську сутність в ситуації нищівного зламу. Вперше в контексті сучасної війни застосовано поєднання «деструктивної пластичності» К. Малабу з «насиченими феноменами» Ж.Л. Маріона та «герменевтичними фільтрами» Й. Куліану для аналізу безповоротних трансформацій суб’єктивності, спричинених руйнацією буттєвих основ. Висновки. На основі розглянутих концепцій обґрунтовано можливість віднайдення сенсотвірних опор у ситуації анігіляції через актуалізацію незнищенних смислів буття. Доведено, що подолання краху життєсвіту можливе через відновлення пластичності свідомості та духу, що забезпечує перехід від прекарного перебування до нової субʼєктної цілісності.