(untitled) (Науковий журнал «Наукові записки Національного університету «Острозька академія»: серія «Філософія», 2026)
Стаття присвячена комплексному релігієзнавчому та інституційно-богословському аналізу Бюро Української Греко-Католицької Церкви з питань екології як системного механізму формування та розвитку екологічної етики в Україні. Актуальність дослідження визначається трансформацією екологічної проблематики з техніко-економічної у морально-антропологічну площину, що вимагає залучення релігійних інституцій як агентів етичної інтеріоризації екологічних норм. Обґрунтовано, що Бюро УГКЦ функціонує як специфічний тип церковного екологічного інституту, який забезпечує перехід екологічної етики з рівня декларативних принципів у площину стабільних соціальних практик через інтеграцію трьох взаємопов’язаних рівнів: соціально-доктринального, інституційного та практичного. Встановлено, що ключовим ідейним підґрунтям діяльності Бюро є концепція інтегральної екології, рецепція якої в українському контексті супроводжується адаптацією до умов воєнного часу, енергетичної нестабільності та екологічних наслідків збройної агресії. Доведено, що інституційна модель Бюро має мережевий характер і забезпечує ефективну координацію між церковними структурами різних рівнів, а також формує міжсекторальні зв’язки з державними органами та громадянським суспільством. Особливу увагу приділено механізмам впливу на формування екологічної етики, які реалізуються через дискурсивне конструювання категорій «екологічного гріха» та «екологічного навернення», освітньо-формаційні практики, екосоціальні ініціативи та включення екологічної тематики у літургійно-пасторальний простір. У цьому контексті Церква постає як суб’єкт моральної медіації, здатний трансформувати екологічні виклики у категорії особистої відповідальності та колективної дії. Встановлено, що інституційна ефективність Бюро визначається не лише масштабом ініціатив, але й здатністю формувати довготривалі поведінкові зміни через інтеграцію моральних норм у повсякденні практики.