ВІД ФІЛОСОФІЇ ДО ПОЛІТИКИ ВИЗНАННЯ: ГЕГЕЛІВСЬКІ ОСНОВИ ТА ТЕЙЛОРІВСЬКА ІНТЕРПРЕТАЦІЯ (Науковий журнал «Наукові записки Національного університету «Острозька академія»: серія «Філософія», 2025)
Стаття «Від філософії до політики визнання: гегелівські основи та тейлірівська інтерпретація» присвячена філософському осмисленню еволюції поняття визнання – від його метафізичних витоків у Гегеля до соціально-політичного виміру в концепції мультикультуралізму Чарльза Тейлора. У центрі дослідження – аналіз того, як у Гегеля визнання постає як фундаментальний процес становлення самосвідомості, ідентичності та соціальності, тоді як у Тейлора воно перетворюється на практичний політичний принцип, що визначає стратегії взаємодії між культурами у сучасних демократичних суспільствах.У першій частині розглядаються гегелівські основи теорії визнання. Автор підкреслює, що для Гегеля визнання є не лише актом міжособистісного прийняття, а онтологічним механізмом формування самості, завдяки якому свідомість переходить у стан самосвідомості. Через діалектику «пана і раба» Гегель демонструє, що індивід досягає власної свободи лише через взаємне визнання іншими суб’єктами. Саме визнання виступає підґрунтям не лише моральних і правових відносин, а й самого існування соціального простору. Зародження правових інститутів, формування громадянського суспільства та держави мислитель тлумачить як історичну еволюцію форм взаємного визнання, що поступово долають стан боротьби й переходять у правову норму.Друга частина статті присвячена тому, як ідеї Гегеля були переосмислені Чарльзом Тейлором у контексті сучасної політики ідентичності. Тейлор, спираючись на гегелівську інтерсуб’єктивність, переносить проблему визнання з філософської у політичну площину, формулюючи концепцію «політики визнання». Для нього ідентичність індивіда і культурної спільноти виникає лише через визнання іншими, а тому сучасні суспільства мають забезпечити умови для поваги до різноманіття форм життя. На відміну від ліберального універсалізму, який прагне встановити єдині стандарти рівності, Тейлор наголошує на потребі «політики відмінності» – підходу, що визнає унікальність і самобутність кожної культури як умову справжньої рівності.Особливу увагу приділено розрізненню двох типів політики визнання: політики рівної гідності, що спирається на принцип універсального громадянства, та політики відмінності, орієнтованої на захист культурної специфіки. Тейлор застерігає, що універсалістичний підхід часто маскує гегемонію домінантної культури, нав’язуючи її цінності меншинам і породжуючи нові форми пригнічення. Натомість політика відмінності покликана створити умови, за яких кожна культура і кожен індивід мають право на автентичне самовираження без асиміляційного тиску.Разом із тим у статті розглядаються критичні підходи до концепції визнання. Сьюзан Моллер Окін і Лоуренс Блум зауважували, що політика визнання часто есенціалізує культури, фіксуючи їх як стабільні та замкнені утворення, тоді як реальна культурна динаміка завжди є змінною та внутрішньо різноманітною. Окін підкреслювала, що надмірна толерантність до традиційних практик під приводом поваги до культурних відмінностей може легітимізувати нерівність і дискримінацію, особливо щодо жінок. Тодд Гітлін, Пол Келлі та Джон Ґрей, у свою чергу, вказували, що мультикультуралізм на практиці часто перетворюється на символічну політику, спрямовану не на подолання соціальних суперечностей, а на їх риторичне пом’якшення. Таким чином, ідеал взаємного визнання, сформульований Тейлором, хоча й має гуманістичне підґрунтя, у реальному соціальному контексті стикається з численними викликами та ризиками поверхневого застосування.Отже, визнання постає не лише як ключовий принцип діалектики самосвідомості у Гегеля, а й як політичний виклик сучасних демократичних суспільств, що прагнуть поєднати універсальні цінності рівності з повагою до культурної відмінності.